Author: PC
Last saved by: Dobort
Company: LINT

Opponensi vélemény Pápai Lívia disszertációjához

Pápai Lívia dolgozatához észrevételeimet a tanulmány végén kétszer megismételt római könyvárus mondatával kezdeném: „nem az írott szövegek közt fogod megtalálni az igaz Krisztus-ikont”. Veronika kendőjéről van szó – Pápai Lívia valami bizonyosat keresett a témában. A tudomány nem tud pontos választ adni a valódiságáról, azt máshol kell kerseni. Igaz felismerésekhez, új gondolatokhoz, releváns művészeti alkotásokhoz az ismeretlenben tapogatózva tudunk csak eljutni, elfelejtve minden eddigi rutinunkat.
Pápai Lívia dolgozatának megjelenésével egyidejűleg nyílt meg retrospektiv kiállítása az Iparművészeti Múzeumban (még most is látható), melyen kiváló alkotásokkal bizonyította,   hogy doktori fokozatra érdemes. 
Újabb munkáiban egyedülállóan új megközelítésekkel fogalmazta meg gondolatait, üzeneteit, tépelődéseit. Kilépve a kárpit tradícionálisan értelmezett síkjából, elhagyta a rajzos narratívát, keresve és találva az elmozdulás résein új, szűk utakat. Ezeknek a keresgéléseknek elméleti hátterét és eredményeit e dolgozatban nyomon követhetjük.
A tanulmány menetébe kapaszkodva a  Vállalod a végtelent?  hatalmas kérdésre szerzők gondolatainak sokasága érkezik a tudomány, a hit, az ezotéria... stb. területéről idézetek és ismertetések formájában. Ez arról tanuskodik, hogy Pápai Lívia alaposan, azonban kevésbé válogatva próbál körbejárni a kor szellemi mozgásterében.
A sokaság és különbözőségek ellenére a dolgozat végére mégis összeáll az a gondolati ív, amit a megfoghatatlan megérintésére húzott az első oldalak között idézett V.Harlan tiszta antropozófusi (steineri) állítása, és az utolsó oldalon ismertetett római könyvárus mondata között. Pilinszky János erről  tömörebben így fogalmazott: 
    „hogy a ”telitalálat” nem sürgés-forgás gyümölcse, hanem minden odaadó figyelmünk ellenére:   kegyelem.” (Egy lírikus naplójából II.)
Majd a dolgozat mentén továbblépve az intuíció, inspiráció és logika vonalán, feltéve a kérdést, hogy a kortárs gobelin művészet ”telitalálat” darabjai miért nem fogadtattak be a Grand Artba.
Miért nem sikerült még mindig kitárni a kapukat a XX. századi kárpit előtt?– holott nyugati szomszédainknál már rég bekerültek a kortárs múzeumok falai közé. Hadd említsem itt a MOMA egyre nagyobb teret foglaló iparművészeti gyűjteményét, melyben sok kortárs textilmunka található.
A régi korok kárpit helyfoglalásait, reprezentációját Pápai Lívia korrekten ismerteti, de szemérmesen kitér a jelenlegi helyzet értelmelmezése elől. A dolgozatban csak a szövés intellektuális síkjainak kiterjesztésével foglakozik (mint, aki nincs megelégedve a mostani állapottal). Sok-sok állításon keresztül bizonyítva azt, hogy a kárpitszövés alkotói folyamata nem a technológiákban és fonalakban csúcsosodik ki, hanem, mint minden művészi tevékenység, ez is ízig-vérig szellemi munka.
A  Szövetek képei  című fejezetben tárgyalja Pápai Lívia Ferenczy Noémi művész-szövő hatását a kortárs kárpitművészetben, különösen reflektálva az individuális kifejezési módokra. Itt kell megjegyeznem egy téves állítását a szerzőnek, idézve szavait: „szembesülnünk kell provinciális léptékű hagyományainkkal”. Ezt csak azért írhatta le, mert elfelejtkezett az Árpádkori és Anjou-kori hímzésekről, amelyek korának európai viszonylatban is kiemelkedő művei voltak. Mint például a veszprémi apácakolostorban készült világhírű koronázási palást, vagy az óbudai klarissza kolostorban készült miseruhák, kárpitok, főúri öltözékek. A hímzőműhelyt Róbert Károly felesége, Erzsébet királyné vezette, több, mint száz apácával dolgozott itt. Anjou-kori hímzéseink csak az ausztriai Máriacelli búcsújáró-hely kincstárában maradtak meg. A XI. és XII. században úgy külföldön, mint itthon a kolostorok voltak a textilművesség fő helyei. Kartonok nélkül dolgoztak, művész volt mind. Ugyan ezek a csodálatos darabok hímzések, de ha következetesek vagyunk Pápai Lívia állításához, hogy nem a technológia az elsődleges, akkor a kárpit hagyományaihoz ezek a hímzések is hozzátartoznak; ugyanúgy, mint a Bayeux-i kárpit is.
A fejezet második részében a Columbiában újonnan feltárt (1969) Guiaterrero Cave-ből származó ásatási leletek felhasználásával mutatja be a  Szövetté szerveződés elvét. Nagyon jó gondolatnak tartom, hogy ezt az anyagot használta fel a szerző erre a célra, mert valljuk be, ez kevésbé ismert kultúra számunkra, mint például a görög vagy az egyiptomi. 
Majd továbbhaladva a dolgozat gondolati fonalán ,a kárpitok szimbolikus ábrázolásaiba kapunk betekintést. A képek és annak szimbólumai csak az adott kor és annak vizuális nyelvével magyarázhatók meg. Éppen ezért igen szerencsés, mikor Pápai Lívia a szimbolikus képek és a hozzájuk tartozó nyelvi struktúra jelentésköreit vizsgálja, kronologikus sorrendet követ. A művészettörténet korszakaiból emel be főbb műveket, és azokat értelmezi. Élvezetessé teszi a dolgozat olvasását a rövid, beszúrt epizódok, mégha nem is tartoznak szigorúan a témához, mint például a Bayeux-i kárpit beazonosításáról szóló történet. Talán magáról a kárpitról is szerencsésebb lett volna többet tudni. 
A disszertáció legjobb részei, mikor Pápai Lívia saját munkáiról ír. Sajnos a munkák kontextusba helyezése csak a fotókról szőtt képek esetében történt meg, itt is a teljesség igénye nélkül.
A saját családi képeik megszövött változatával foglalkozó művészek közül semmiképpen sem hiányozhat Polgár Rózsa, ki elsőként tárta elénk gyermekkori önarcképét (Egy takaró mögött, 1976). 
A dolgozat további részében időrendi sorrendben ismerteti a művész alkotásait. Ezek nagyon alaposak, és plasztikusan mutatják meg a készülő és elkészült művet, szinte látjuk magunk előtt felépülni. Különösen kiemelném itt a  Következő dimenzió  című munkát, ahol a művész használja az általa már az első részben ismertetett columbiai textil technológiáját. Így még egy plusz adalékkal közelebb juttat minket a mű látásához, ahol egy új konstrukció született meg. Ennek a munkának a sikere kaput nyitott az amerikai és japán színterekre, ahol alkalma volt dolgozni a kor egyik szenzációs felfedezésével, a jacquard- szövőgép számítógép által vezérelt változatával. Itt jegyzem meg, hogy Magyarországon is alkalmazták a kilencvenes évek elejétől a Soproni Szőnyeggyár tervezői (Málik Irén, Kovács Péter, ...). Elképesztő technikai változást eredményezett az iparban a nehéz és hosszadalmas kötésrajz és kártyakészítés helyett egy beszkennelt képpel dolgozni .
Mutatis Mutandis  cimű munkájában Pápai Livia 2000 darab szines ceruzából egy szövetszerkezetet modellezett meg. Ezzel a mozgatható konstrukcióval kilép a térbe, s itt már a szerkezet hordozza az üzenetet és a kép másodlagossá vált. Ennek a munkának a kapcsán a művész nagyon szépen fogalmazza meg, hogy e kisérletnek tekinthető elmozdulással hogyan
jut el a narratívától  egy elvontabb gondolkodás felé.
Ez az elvont gondolkodás jellemző a  Századvégi Zsolozsma  elnevezésű munkára is,amely
egy breviárium szétvágott lapjaiból font fonállal és azok szétszórásával hoz létre új felületeket, képet. Az így készült új tárgyak háttérmagyarázatai igen ellentétes szemléletű 
gondolatokat tűkröznek, és ezek tisztázására nem történik kisérlet.
Így a kérdés nyitott marad: Milyen üzenete van európai kulturánkban egy zsolozsmáskönyv 
három milliméteres csíkokra való felszabdalásának?  Tartalma elleni destrukció, évszázadokon keresztül kialakult rendjének összekeverése? –  vagy feltételezem, hogy a vele való hosszú, kitartó foglalatosság közben sugallatai engem is megérintenek? – vagy , mert csak szép és finom minőség és öröm vele dolgozni?  és még sorolhatnánk tovább.
A papírlapok vágása, sodrása, fonása folyamatos tevékenységéről Benczúr Emese végtelen 
hosszú szalagjai jutnak eszembe „Akármeddig élek is – teljesítem a kötelességem”. Mindennapi pensumként, mint egy ima, kihímez egy egységet, „teljesítem a kötelességem”. 
Időrendi sorrendben továbbhaladva megérkeztünk a  Veronika kendőjéhez,  ez szintén sodort breviáriumlapokból szerveződik össze, mint a  Századvégi zsolozsma,  csak más elvek szerint. Itt szintén találunk egy kiterjedt gyűjtőmunkát, ami által már közelebb kerülünk a kép, az ikon tisztább megértéséhez.
Pápai Lívia utolsóként vetíti elénk Metamorfózis című munkáját, ami harminc darab sajátos technikával készített (préselt, sodort) papírmaszkból áll. Nem véletlen, hogy utolsók között fejti ki ennek a munkának szellemi megközelítését, a maszk fogalmát,amit nagyon alaposan körbejár. Itt egy személyes élményemmel még kiegészíteném a sort. A vietnami háborúról készült filmek nézése közben értettem meg,hogy miért festették ki arcukat a katonák – mert maszkot vesznek fel, s így már nem a saját énük teszi azt, amit tesz; a felelősség átruházásának egy rituáléja.
Életünk folyamán sok álarcot hordunk, de jó esetben mindig törekszünk ezek lefejtésére több, kevesebb sikerrel. Talán egyszer megtaláljuk igaz arcunkat, ami hasonlít az Igaz Képhez.
Az a sok-sok információ, ami ide besűrűsödött, szétfeszíti a tanulmány kereteit, de az alaposan összegyűjtött, nagy mennyiségű gondolatból ennek ellenére kirajzolódik Pápai Lívia igaz  művész-szövő  arca.
A disszertációt elfogadásra javaslom.

Budapest, 2006. január 12.

Lovas Ilona DLA, Habil